I.
Jatkan runoilija Mihail Lermontovin käsittelyä. Nyt keskityn
hänen pariin teokseensa. Juttuni varsinaisena aiheena on nelinäytöksinen runonäytelmä
Naamiaiset (1935). Lopussa käsittelen
myös runoelmaa Demoni (1829-1839),
koska sillä on teemallinen yhteys näytelmään.
Olen liittänyt juttuuni kaksi näytelmästä kääntämääni
katkelmaa. Ne vievät tekstissä eniten tilaa. Kyseessä on loppusoinnullinen
runonäytelmä. Itse en loppusointua pysty luomaan, mutta rytmissä olen pyrkinyt
ottamaan runomuodon omalla tavallani huomioon.
Toistan saman, minkä kerroin edellisessä Lermontov-jutussani (http://perttueemeli.blogspot.fi/2015/04/mihail-lermontov-i-kosketuspintoja.html). Merkittävin esitys
näytelmästä on kesällä vuonna 1917 Pietarissa ensi-iltansa saanut Vsevolod
Meyerholdin ohjaama versio. Näytelmä saa siinä aivan oman symbolisen
merkityssisältönsä. Pietarin Aleksandrinski-teatterin pääohjaaja Valeri Fokin
on tehnyt Meyerholdin ohjausta mukaillen näytelmästä oman versionsa, joka on
nykyisin teatterin ohjelmistossa. Nähtyäni Fokinin ohjauksen palasin uudelleen
Lermontovin näytelmän pariin.
Kun edellisen Lermontov-kirjoitukseni piti olla kahdesta jutusta ensimmäinen, niin tähän voi kai liittää merkinnän IIa. IIb on vielä tulossa, jos on tullakseen. Siinä käsittelen enemmän Meyerholdin teatteriversiota.
Ensimmäinen käännöskatkelmani on aivan alussa. Se liittyy
tilanteeseen yömyöhällä, kun näytelmän päähenkilö Evgeni Arbenin saapuu
naamiaisista kotiin ja jää odottamaan vaimoaan, joka miehen yllätykseksi ei
ollut vielä kotona. Vaimoa odottaessaan hän lausuu kuuluisan monologinsa
”Jumala on oikeudenmukainen”. Tarkempi konteksti katkelmaan paljastuu kolmannessa
luvussa, jossa kerron näytelmän sisällöstä. Monologit ovat näytelmän suola.
Esittelen vielä yhden monologin, jonka lausuu näytelmän traaginen naishahmo
paronitar Shtral. Lopussa käsittelen vielä Demoni-runoelmaa
ja pohdiskelen teoksia. Aivan lopuksi palaan vielä näytelmään, tarkemmin sanoen
eräässä käännekohdassa vastaan tulevaan runoon.
II. NAAMIAISET. Katkelma ensimmäisen näytöksen kolmannesta
kohtauksesta.
On yömyöhä. Jevgeni Arbenin on tullut kotiin iltaa
viettämästä. Hänen nuori Nina-vaimonsa ei ole kotona. Molemmat ovat olleet Naamiaisissa omia teitään. Arbenin jää odottamaan
vaimoaan. Hän pitää tunnetun monologinsa, jonka päätyttyä Nina saapuu. Avioparin
välille kehkeytyy keskustelu, joka saa yllättävän käänteen.
Arbenin (yksin)
Jumala on oikeudenmukainen! ja lienen
synneistäni menneistä
tuomittu kantamaan murheen taakkaa.
Ennen vaimot vieraat minua odottivat
Nyt odotan omaani…
Tyhmästi ja turhaan nuoruuteni tuhlasin
viehkeiden velhotarten piirissä;
usein kiihkeän palavasti lemmitty olin
mut’ oikeasti en ketään rakastanut.
Oli romanssi tuskin alkanut, kun jo tiesin sen purkavani.
Ja muiden sydämiin hoin rakkauden sanomaa, kuin suloista
satua.
Alkoi mieltä se painaa, tylsäksi elämän teki.
Sain sitten ovelan ohjeen:
naimisiin mene… jottei tarvitsis rakastaa ketään,
säilyisi maailmassasi tuo oikeutes pyhä.
Ja löysinkin vaimon, luomuksen nöyrän,
Suloinen oli ja hellä,
kuin jumalan karitsan teuraalle
hänet alttarin eteen saatoin…
Mut’ sitten heräsi sisälläin ääni unohtunut.
Vilkaisin sieluuni kuolleeseen…
ja havahduin - rakastan häntä.
Ja hävettää todeta, kauhistuin.
Taas unelmat samat, rakkaus taas
tyhjässä rinnassa myrskynä pauhaa.
On vuotava ruuheni uudestaan joutunut keskelle merta:
palaanko satamaan enää?
(vajoaa mietteisiin)
…
(Nina astuu huoneeseen
varpaillaan ja suutelee miestään takaapäin otsalle)
Arbenin
Nina, hei… vihdoin! Kovin on jo myöhä!
Nina
Ei kai…?
Arbenin
Tunnin ainakin oottanut olen
Nina
Niinkö? Voi, kuinka somaa!
Arbenin
Typerykseksikö minua luulet?
Nina
Voi, herrani hyvä!
Aina huonoa tuultasi näytät, tuimasti katsot,
en mielikses’ onnistu olemaan.
Syystä tai toisesta kanssani ikävystyt,
kohdatessammekin vain mutinaa vastaani saan
Sanoisit minulle suoraan: Nina,
jätä seurapiirit, kanssasi elän
ja sinulle vain. Miksi toinen mies,
joku tyhjänpäiväinen tylsimys
seurapiirien leijona, vatsa vedetty korsettiin,
sinä kyllä näet piireissäsi häntä aamusta iltaan,
Ja minä vain jonakin päivän tuntina
voin kanssasi sanan tai pari vaihtaa?
Jos sanot sen, niin… olen valmis.
Maalla nuoruutein kätkössä pysyis’,
jättäisin tanssit, muodin, loiston
ja tämän tylsän vapauden.
Sano vain ja ainoastaan, kuin ystävälle ikään… Mutta mitä
oikein kuvittelin…!
Oletetaan, että rakastat minua, mutta niin vähän,
ettet edes mustasukkaisuutta tunne.
Arbenin
Kuinka niin? Olen tottunut elämään huolia vailla,
on naurettavaa mustankipeyttä sairastaa.
Nina
Niin tietysti.
Arbenin
Suutuitko?
Nina
En, minä vain kiitän.
Arbenin
Surulliseksi tulit.
Nina
Minä vain kertoa haluan, ettet rakasta minua.
Arbenin
Nina?
Nina
Mitä te nyt?
Arbenin
Nina…
On meidät kohtalon kahleilla
ainiaaks yhteen liitetty… ehkä virhe se on;
mutta ei minun, ei sinun sitä tuomita auta.
(Vetää hänet likelle
polviensa eteen ja suutelee.)
Olet nuori iältäs, mieleltäs,
ja elämäs’ kirjasta valtavasta
olet vain kannen ehtinyt kääntää, on avoinna edessäs’
onnen ja pahuuden meri.
Kulje tietäsi omaa,
haaveile, toivo – unelmat monet etäällä siintää.
On kirkkautta nuoruutes ollut,
et tuntenut sydäntäs omaa, et minunkaan liioin,
kuitenkin lupauduit kanssani yhteen – ja rakastat, niin
uskon,
mut villisti tunteilla leikkien,
kuin lapsi telmien.
Minä rakastan toisin: olen kaiken nähnyt,
kaiken tuntenut, osannut, ymmärtänyt,
olen usein rakastanut, vihannut useammin,
eniten kuitenkin kärsinyt!
Aluksi halusin kaiken, sitten kaikkea halveksin,
milloin en itseäin ymmärtänyt,
milloin ei maailma minua.
Elämässäni tunsin kirouksen leiman
ja kylmästi suljin syleilyyni
maiset tunteet, maisen onnen.
Niin kuluivat vuodet.
Voi, noita päiviä, kiihkon myrkyttämää,
nuoruuttain kelvotonta,
kuinka syvästi inhoten
niitä rinnallas muistelen.
Niinpä, ennen mä onneton tajunnut en, kuinka tärkeä minulle
olet!
Mut’ pian kun raaputin sieluni pintaa,
karstat karisi, elämän ihanuus
edessäin avautui, ei turhaa se ollut,
nousin maailmaan uuteen, hyvyyteen.
Tosin joskus taas jokin vihan henki
minut kantaa entisten päivien myrskyyn,
pyyhkäisten mielestäni
katseesi valon, äänesi taikavoiman.
Omissa ongelmissani raskaiden aatosten taakan alla
olen juro, julma, vaitonainen.
Pelkään, että kosketukseni saa sinut likaantumaan,
että kavahdat tuskaani, voihketta sen.
Ja silloin sanot: ei rakasta mua hän lain.
(Nina katsoo Arbeninia
hellästi ja silittää hiuksia)
Nina
Olet kummallinen! Kun kaunokielin
rakkaudestasi kerrot,
on pääsi kuin tulessa
ja aatokses selvänä silmissäs siintää,
silloin kaiken uskon, luotan;
Mutta usein…
Arbenin
Usein?
Nina
Ei, joskus!
Arbenin
On sydämein liian vanha, sinä liian nuori,
Mut voisimme tuntea samoin.
Ja kun muistelen vuosia yhteisiä,
on vilpitön minulla ollut luottamus sinuun.
Nina
Taas olet tyytymätön. Hyvä Jumala!
Arbenin
Oi ei…, olen onnellinen, onnellinen.. Olen julma
mieletön panettelija; kaukana
kaukana kateellisesta, ihmisjoukosta ilkeästä
olen onnellinen.. kanssasi elän!
Jätetään entinen! Olkoon se hämärää tarinaa unohduksen.
Tajuan nyt, sinut luoja taivaista on
lahjaksi minulle lähettänyt.
(Suutelee häntä käteen
ja yhtäkkiä huomaa, ettei toisessa kädessä ole rannerengasta, havahtuu ja
kalpenee.)
Nina
Kalpenit ja vapiset.
Oi, Jumala!
Arbenin (Hypähtää)
Minäkö? Ei-ei mitään... Mutta missä toinen rannerenkaasi on?
Nina
Kadonnut.
Arbenin
Mitä! Kadonnut.
Nina
Mitä nyt?
Ei siinä suurta lie vahinkoa,
25 ruplaa, ei varmasti kalliimpi.
Arbenin (itsekseen)
Kadonnut… Miksi noin kiihdyin?
Jokin outo epäilys minulle kuiskii!
Ehkä se oli vain unta,
mut tämä on herätys!...
III. Juonesta ja sisällöstä
Näytelmän päähenkilö on Evgeni Arbenin. Hän kuuluu
venäläisen kirjallisuuden suuriin hahmoihin. Hänestä luotu kuva on
kaksijakoinen. Näytelmässä hän tekee hirveitä, mutta yleisesti hänet kuitenkin
katsotaan positiiviseksi sankariksi ja saa osakseen lukijoiden myötätunnon,
koska hän joutuu näytelmässä ihmisten juonittelujen kohteeksi. Lisäksi hän kaikesta
huolimatta näyttää elämää pohtivan inhimillisen puolensa.
Arbenin on seuraamassa korttipeliä jossakin nimeltä
mainitsemattomassa paikassa ja näkee, kun nuori kokematon ruhtinas Zvezditš
menettää kaikki rahansa. Arbenin haluaa auttaa vaikeaan tilanteeseen joutunutta
nuorta miestä. Hän istuutuu ruhtinaan tilalle pöytään, voittaa takaisin
ruhtinaan häviämät rahat ja luovuttaa tälle voittonsa. Miehet ystävystyvät ja
päättävät lähteä naamiaisiin. Siellä he seuraavat naamiaisasuihin pukeutunutta
seurapiiriä. Ruhtinas ihastuu erääseen naiseen, joka tutustumisen päätteeksi
lahjoittaa miehelle rannerenkaan. Se ei ole kuitenkaan naisen oma, vaan hänen
lattialta talteen poimimansa. Zvezditš luulee luonnollisesti, että se kuuluu
naiselle itselleen. Hän kertoo ihastuksestaan Arbeninille ja toteaa haluavansa
löytää tuon naisen. Salaperäisyys vain kiihdyttää nuoren ruhtinaan
rakastumista. Naamiaispuvun alta ei voi tunnistaa oikeita kasvoja.
![](//1.bp.blogspot.com/-nQJuJPLd1_c/VUfg1T6MMJI/AAAAAAAABWw/AImkpmuAK3I/s320/005.jpg)
Itse asiassa rannerenkaan ruhtinaalle lahjoittanut nainen on
nuori leskirouva, paronitar Shtral, mutta ruhtinas ei sitä tiedä. Ilman
naamiota paronitar ei herätä ruhtinaassa minkäänlaisia tunteita. Paronitar itse
on kuitenkin salaa rakastunut ruhtinaaseen, muttei voi sitä tälle kertoa.
Nyt tullaan yllä olevan katkelman kohtaan. Arbenin lähtee
kotiin, ja perille saavuttuaan havaitsee, että hänen niin ikään naamiaisissa
ollut nuori vaimonsa ei ole vielä tullut kotiin. Arbenin jää odottamaan
vaimoaan, minä aikana hän lausuu yllä käännetyn tunnetun monologin. Vaimo
saapuu ja aviopari käy yllä käännetyn keskustelun, jonka aikana Arbenin huomaa,
että vaimon toisesta kädestä puuttuu rannerangas. Arbenin ei luonnollisestikaan
tiedä asian todellista tilaa vaan epäilee vaimollaan olleen flirttiä ruhtinas
Zvezditšin kanssa. Mustasukkaisuuden tunteet nousevat pintaan, vaikka Arbenin
yllä olevassa tekstissä kehuu omaa kypsyyttään. Tilanteen traagisuutta lisää
luonnollisesti se, että Arbenin on samana iltana korttipelissä auttanut
ruhtinaan ylös taloudellisesta katastrofista.
Tilanne ei suinkaan selviä puhumalla. Mustasukkaisuuden tunteet
saavat suunnattoman voiman. Arbeninilla on omat vihamiehensä, jotka ruokkivat
huhua. Juoru leviää kuin salama. Asian todellisen tilan tietävät jättävät
totuuden kertomatta. Arbenin kokee tulleensa raskaasti nöyryytetyksi. Hän
yrittää kunniansa puolustamiseksi löytää ratkaisua. Siihen tavanomaisimpaan eli
kaksintaisteluun hän ei kuitenkaan lopulta halua ryhtyä. Ratkaisu tapahtuu
seurapiirin yhteisessä tapahtumassa tanssiaisissa, jossa myös Arbenin on Nina-vaimonsa
kera mukana. Nina esittää siellä yleisön pyynnöstä laulun itseään pianolla
säestäen. Esityksen jälkeen hän pyytää miestään tuomaan jäätelöä. Arbenin
toteuttaa vaimonsa toiveen sekoittaen samalla jäätelöön myrkkyä, jota hän oli
säilyttänyt vuosikaudet itseään varten. Myrkky vaikuttaa muutaman tunnin
kuluttua. Kotiin tultuaan Nina kuolee. Sitä ennen aviopari käy kuitenkin raastavan
keskustelun, jossa Arbeninin katkeruus ja viha nousee pintaan.
Vaimon hautajaisten muistopalvelus saa Meyerholdin vuoden
1917 näytelmäversiossa vaikuttavan symbolisen merkityksen. Siinä ei jätetä
jäähyväisiä pelkästään katalan kieroilun uhriksi joutuneelle nuorelle
syyttömälle naiselle, vaan kokonaiselle aikakaudelle, tsaarin Venäjän
valheellisuudelle ja petollisuudelle.
Aina tuo tilanne jaksaa ihmetyttää. Mustasukkaisuuden
tunteista lähtenyt tilanne paisuu lumivyöryn lailla. Loppujen lopuksi Arbeninin
nöyryytys tapahtuu lähinnä vain miehen omassa päässä. Seurapiirin
ihmissuhteisiin sillä ei ole vaikutusta. Miehen kunnia on liian pyhä arvo
häväistäväksi.
Näytelmän lopussa on kohtaus, josta assosioituu yhteyksiä
Raamatun viimeiseen tuomioon. Näyttämölle ilmestyy Arbeninin menneisyydestä
salaperäinen mies nimeltä Tuntematon
(Неизвестный), jonka kauna Arbeniniin ei ole unohtunut, ja hän on
seurannut vihollistaan haluten kostaa kokemansa vääryyden. Häneltä ja ruhtinas
Zvezditšilta Arbenin saa lopulta kuulla totuuden Ninan syyttömyydestä. Sen seurauksena
Arbenin menettää lopullisesti järkensä.
Näytelmässä salaperäisesti nouseva uskonnollinen symbolismi
luo yhteyden myös Lermontovin runoelmaan Demoni. Palaan siihen edempänä.
IV. NAAMIAISET – toinen katkelma: paronittaren monologi
toisen näytöksen alusta.
Toinen katkelma on näytelmän toisen osan alussa oleva
paronitar Shtralin monologi naamiaisia seuraavana päivänä. Paronitar istuu
nojatuolissa lukemassa kirjaa, joka valahtaa sylistä ja paronitar vajoaa
mietteisiin elämästään ja naisen asemasta. Kohtaus osoittaa Lermontovin
tuotannosta ainakin itselleni yllättävän puolen. Tämä pystyy herkän
myötätuntoisesti kuvaamaan tuon ajan seurapiirien naisen asemaa.
Monologissa mainitaan ranskalaisen tuon ajan feministin
George Sandin nimi (ks.
http://en.wikipedia.org/wiki/George_Sand).
George Sand (taiteilijanimi) oli ranskalainen feministikirjailija, vapaamielinen
perhearvojen kriitikko, joka kunnostautui myös suurella määrällä rakastajia. George
Sand tunnettiin Venäjällä ja myös Lermontov oli 30-luvulla kiinnostunut hänen ajatuksistaan.
Saattaa olla, että paronittaren edessä oleva kirja on kirjailijattaren romaani
Indiana (1832), joka tunnettiin tuon
ajan Venäjällä.
Paitsi kiinnostus tuon ajan rohkean modernia
länsieurooppalaista kulttihahmoa kohtaan huomattavaa on myös hienvaraisesti
ilmaistu hämmennys, mitä paronittaren pohdinta häneen itseensä vaikuttaa. Monologin
jälkeen Arbeninin vaimo Nina saapuu lyhyelle vierailulle. Nina on
sinuttelustakin päätellen paronittaren sydänystäviä. Pian Ninan jälkeen
paikalle saapuu ruhtinas Zvezditš.
…
Paronitar istuu
väsyneenä lepotuolissa. Hän työntää kirjan syrjään.
Paronitar
Ajattelet, mitä varten elämme? Siksikö,
että täyttäisimme muiden toiveet,
orjallisesti? Liki oikeassa taitaa George Sand olla!
Mitä nykyisin merkitsee olla nainen? Hän on tahdoton luomus,
leikkikenttä toisten himoille tai haluille.
On maailma hänen tuomarinaan, hän itse vailla turvaa,
on tunteitten liekistö paras piilossa pysyä
tai sammutettava hehkussaan täydessä:
Mitä on nainen? Jo aivan nuorena
hänet uhrilahjana tarjolle tuodaan,
itserakkaaksi syytetään
eikä sallita muita rakastaa.
Ajoittain roihuaa rinnassa lempi
häviää pelko ja aatokset muut.
Ja jos jotenkin osaa hän unohtaa ihmisten uhan,
hän esteet yltään murtaa
luoden tunteillensa polun vapaan –
niin silloin saa hyvästit onnelle heittää.
Eivät ihmiset... salaisuutta tietää toivo. Heille ulkokuori
ja pinta vain määrää rehellisyyden, paheen.
Eivät he tottumuksiinsa kajoa,
ja rangaistus julma on oleva.
(Haluaa lukea.)
Oi en voi lukea… minua hämmentää
kaikki tämä pohdinta. Se pelottaa
kuin vihollinen ja kun muistan, mitä ollut on,
itse itseäni vielä hämmästelen.
Nina Tulee.
Nina
Olin rekiajelulla ja sain idean poiketa luonasi, mon amour.
Paronitar
C’est une idée charmante, vous en avez toujours.
(Istuutuvat)
Olet tänään entistä kalpeampi,
huolimatta tuulesta ja pakkasesta.
Entäs nuo punaiset silmät – eivät toki kyynelistä?
Nina
Nukuin kehnosti ja nyt voin huonosti.
Paronitar
Huono lääkäri. Vaihda hänet toiseen.
…
Aivan pian paronittaren luo saapuu myös ruhtinas Zvezditš.
Keskustelun lomassa ruhtinas saa tietää, että juuri Nina kadotti naamiaisissa
rannerenkaansa. Ninan lähdettyä ruhtinas kertoo paronittarelle tapauksen.
Paronitar vastaa ruhtinaalle kyynisesti vihjaten ja neuvoo tätä arvostamaan
naisen kunniaa. Ruhtinaan lähdettyä paronitar pitää lyhyen monologin, jossa
ilmaisee olevansa rakastunut ruhtinaaseen samalla ymmärtäen, ettei hänellä ole tietä
tämän sydämeen. Paronitar ihmettelee, miksi hänen osakseen oli joutua mukaan
tähän peliin, ja lisää, ettei aio kertoa kenellekään omasta osuudestaan
tapahtumaan. Hän haluaa välttää joutumasta muiden silmissä häpeään ja pyrkii
vaikka toisen kustannuksella pysymään tapahtumasta erillään. Hän tunnustaa myös
omat harmin ja mustasukkaisuuden tunteensa sekä muut henkiset kärsimykset, mitä
tuo päätös tuo mukanaan.
Liitin katkelman loppuun mukaan Ninan saapumisen
osoittaakseni, kuinka läheiset suhteet Ninalla ja paronittarella ovat. Se vain
korostaa paronittaren kaksinaamaisuutta. Edes hyvän ystävättären kunniaa hän ei
halua pelastaa, vaan pitää oman osuutensa tapahtumiin salassa. Ranskankielinen
sananvaihto kertoo tuon ajan seurapiirikulttuurista. Merkille pantavaa on myös
paronittaren kylmäkiskoinen suhtautuminen ruhtinaaseen.
V. DEMONI – runoelma rakkaudesta ja sen tuhovoimasta
Runoelma Demonia
voi pitää Naamiaisten teemallisena rinnakkaisteoksena. Se kertoo tarinan
yksinäisestä Demonista, toisesta ulottuvuudesta maailmaa tarkkailevasta Jumalan
hylkäämästä mustasta enkelistä, ja hänen villistä rakkaudestaan maanpäälliseen
kaunottareen, olosuhteiden pakosta nunnaksi ajautuneeseen Tamara-neitoon.
Arbenin on nähty runoelman demonina ilman siipiä.
Demonia Lermontov
alkoi kirjoittaa jo 14-vuotiaana vuonna 1929. Monien välivaiheiden jälkeen
lopullinen versio valmistui kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 1939. Näytelmä Naamiaiset
valmistui niiden välissä vuonna 1835-6.
Runoelmalla on romanttisessa kirjallisuudessa monia esikuvia,
mutta Lermontovin tarinaa ei kuitenkaan voi pitää minään Goethen tai Byronin
jäljitelmänä. Lermontov on sijoittanut tapahtumat Georgiaan (Gruusia), mitä ei
ole kuitenkaan tehty pelkän eksoottisen lisäarvon vuoksi. Länsieurooppalaista
romanttista perinnettä ei siirretty sellaisenaan georgialaiseen ympäristöön. Runoelma
on täysin itsenäinen teos, joka poikkeaa muista tuon ajan paholaiskuvauksista traagisuudellaan
ja koskettavuudellaan. Kaukasialaisen kulttuurin tietämys on Lermontovin runoelmassa
vahvasti läsnä.
Perusajatuksena 14-vuotiaalla Lermontovilla oli luoda
runoelma enkelistä ja demonista jotka olivat rakastuneet samaan nunnaan.
Myöhemmin suunnitelma muokkaantui: demoni rakastuu nunnaan ja tuhoaa tämän
vihassaan suojelusenkeliä kohtaan. Välillä Lermontov siirsi tapahtumat
Espanjaan, ja viimeisessä versiossaan päätyy Georgiaan, kun seutu oli tullut
hänelle karkotuksen myötä tutummaksi. Ja toisaalta kiinnostus Espanjaan saattoi
himmetä myös siksi, kun ilmeni, etteivät hänen sukujuurensa olleetkaan sieltä.
Lopulliseen versioon tulee luontokuvia Kaukasiasta ja kuvausta georgialaisen
feodaaliyhteiskunnan elämäntavasta.
Demoni on Jumalan hylkäämä langennut enkeli. Hänet on
tuomittu ikuisesti taivaan ilojen ulkopuolelle. Sen saa myös Lermontovin
runoelman Demoni kokea.
Runoelma alkaa kuvauksella yksinäisestä maailmaan
karkotetusta henkiolennosta Demonista, joka tarkkailee elämää Kaukasuksella. Yhteisössään
arvostettu, jo harmaantunut Gudal on aikeissa saattaa ainoan tyttärensä Tamaran
avioon. Gudal on hyvä mies ja Tamara rakastaa perhettään. Hän odottaa lämmöllä
tulevaa sulhoaan. Avioliitto on järjestetty, mutta ei Tamaralle
vastenmielinen. Demoni seuraa tilannetta
ja ihastuu Tamaraan, nähdessään tämän tanssivan lumoavaa jäähyväistanssiaan
isänsä talossa. Sulhanen on matkalle lahjoineen ja seurueineen, Gudalin talossa
odotetaan heitä saapuviksi. Vuoristorosvot kuitenkin ryöväävät sulhasen
seurueen tappaen kaikki. Perille pääsevät vain hevoset vainajat selässään.
Järkytys valtaa perheen. Tamara haluaa hakeutua luostariin, isä ei pane
vastaan. Siellä Demoni hakeutuu Tamaran seuraan tehden tälle
rakkaudentunnustuksensa ja pyytäen tätä kumppanikseen ikuisuuteen. Rakkaus
voittaa, Tamara suostuu.
![](//4.bp.blogspot.com/--xood2qEFIg/VUff_E2Q19I/AAAAAAAABWY/HTmGpv11UgQ/s320/004.jpg) |
Demoni viettelee Tamara-neitoa |
Lermontovin kuvaus demonista poikkeaa totutusta paholaiskuvasta.
Vaikka Demoni viljelee ympärilleen kuolemaa, runoelmaa lukiessa alkaa tuntea
häntä kohtaan myötätuntoa. Sen herättää yksinäisyys ja pettymys. Hän ei ole
pelkkä paholainen, joka aiheuttaa muille tuskaa, vaan Lermontov on luonut Demonista
omasta olemassaolostaan kärsivän sankarin. Demonilla on korkean tason ihanne.
Kauneus ja rakkaus vievät hänen sydämessään voiton pahuudesta. Hän tuntee katumusta,
kärsii kohtalonsa vuoksi, mistä syystä lukija alkaa myötäelää hänen tuntojaan.
Lukija uskoo, että Demonin tunteet Tamaraa kohtaan ovat aitoja. Rakkaudessa hän
näkee toivon paremmasta elämästä. Demonin rakkauden tunnustukset Tamaralle ovat
runoelman koskettavimpia kohtia.
Demoni voi saada Tamaran itselleen vain kuoleman kautta.
Demonin osa on kuitenkin lohduton. Valkoinen taivaan enkeli vie kauniin Tamaran
mukanansa ikuiseen paratiisiin. Demoni jää onnesta osattomaksi ja jatkaa
tuomittuna yksinäistä harhailuaan.
VI. JONKIN SORTIN POHDINTAA
Naamiaisten ja Demonin maailma on ainakin minulle
luonteeltaan sen verran erikoinen, etten pysty sitä ainakaan helpolla sanoiksi
taivuttaa. Niissä leijaillaan kuin sumussa. Jokin outo kohtalo vie ihmisiä
eteenpäin. Sattumukset osuvat kuin nuolet määräämään suuntaa. Tahto saa
palvelijan ja myötäilijän osan.
Teoksista avautuva todellisuus aivan kuin vaatii etsimään
pinnan alta metafyysistä ulottuvuutta. Symbolinen tulkinta tuntuu sopivan
niihin hyvin luontevasti. Varsinkaan Naamiaisissa
ei mitään traagisen romanttisia tunteiden pyörteitä tunnu pinnalla olevan.
Ruhtinaan rakastuminen leimautuu nuoren yltiöpään naurua herättäväksi
epätoivoksi. Pettymys kulkee onnen varjona. Elämä on pintakuorrutettua
seurapiirihumua.
![](//1.bp.blogspot.com/-sX_dAOlM2Tg/VUfgJuj0xmI/AAAAAAAABWg/D-1-AT8wAxI/s320/1_c7da0403.jpg) |
Näytelmän Naamiaiset lavastusta Pietarin Aleksandrinski-teatterissa |
Arbenin on helppo rinnastaa runoelman Demoniin. Heidän
sukulaisuutensa on ilmeinen. Lermontovia itseäkin heissä taitaa olla. Tulee
ainakin mieleen runoilijan epäonnistuneet rakkaussuhteet ja henkinen
yksinäisyys. Arbenin kohtalo on yhtä karsea kuin Demonin. Jo aivan näytelmän
alussa lukija kohtaa Arbeninin irrallisuuden ja yksinäisyyden. Sekin
ihmetyttää, että sekä Arbenin että hänen vaimonsa ovat naamiaisissa toisistaan
tietämättä. Jo se osoittaa henkilön erityisen luonnon.
Neizvestnyi (Tuntematon) ei tosiaankaan ole kuka
tahansa roolihenkilö vaan jonkinlainen Arbeninin ”sivupersoona”, perässä
seuraava tuomari, menneisyyden painolasti, joka pitää huolen, ettei onnea
hänelle suoda. Arbeninin elämän menneisyydessä huokuu ikuisuus. Aivan kuin hän
olisi jo kaiken kokenut, ollut paholaisen kiusattavana kuin Jeesus
Nasaretilainen autiomaassa. Kristukseksi hänestä ei kuitenkaan ole. Jumala on
palkinnut hänet nuorella kauniilla vaimolla, mutta nytkin hän lankeaa
mustasukkaisuuden rikokseen ja taakka painaa hänet hulluuteen saakka.
Näytelmän maailma on seurapiiri, makrotasona maailmankaikkeus.
Ollaan ihmisyyden peruskysymysten äärellä. Mieleen tulee myös Wagner, mutta en
mene nyt tähän vertailuun. Näytelmässä ei ole kyse vain mustasukkaisuudesta, ei
liioin Venäjästä (vrt. Meyerholdin ja Fokinin teatteriversiot). Kyse on
omastatunnosta. Arbenin on myyttinen hahmo, tuomittu ikuisesti harhailemaan
päämäärättä keskuudessamme. Musta enkeli Demoni voi kylvää ympärilleen
rakastaessaankin vain kuolemaa. Hän jää yksin ikuiseen elämään ilman
toivomaansa rakkautta.
VII. LOPUKSI
Minua jää vielä kiinnostamaan, mikä on se laulu, jonka Nina laulaa
ennen myrkkyjäätelönsä syömistä. Se on hänen jäähyväisensä maailmalle. Kyseessä
on romanssi, jonka rakkauden sanoma jää hiukan ristiriitaiseksi. Hyvyys ei
siinä välttämättä pääse voitolle. Pahanilkisyydeksi sitä kutsuisin. Lermontov
tuo runossaan näkyviin rakkauden kääntöpuolen.
Tässä on raakakäännökseni runosta:
Kun suru kyyneleinä tahtomattas/silmiltäsi vierii,/ei minulle kipeää
tee nähdä eikä ymmärtää,/että olet toisen kanssa onneton.
Näkymätön mato kaluaa/puolustuskyvytöntä elämääsi./Väliäkö sillä? Olen
iloinen, ettei se voi /sinua rakastaa, niin kuin minä rakastan.
Mutta jos onni sattumalta/loistaa silmiesi säteilyssä,/silloin kärsin
syvästi ja salaa./Koko helvetti on rinnassani.
Runon voi lukea venäjäksi täältä:
http://a-pesni.org/romans/glazunov/kogdapetchal.htm.
Samalla sivulla on A. Glazunovin säveltämän version nuotit. Useampi säveltäjä on tehnyt runosta oman
versionsa. Aleksandr Glazunovin sävelmä on kuitenkin selkeästi suosituin.
Romanssi löytyy mm. Youtubessa. Pari
loistoversiota löytyy täältä:
-
solistina Antonina Neždanova
-
solistina Maria Davydova
Nämä molemmat ovat hyvin vanhoja äänityksiä. Davydovan
version yhteydestä löytyy sanoitus myös englanniksi käännettynä.
![](//3.bp.blogspot.com/-F2LXC7ICops/VUfghwuY6DI/AAAAAAAABWo/n2KR-91n1OE/s320/001.jpg) |
Mihail Lermontov |